Растежът на държавата 1956- 1967
Тел Авив, 1952г.
Translation ZALMEN BEHAR
Първите 5 години от независимостта на Израел са златен период,
всичко, което бе от значение вървеше добре.
Независимост.
Първото суверенно еврейско правителство от 2000 години.
Победа във войната.
Приемането за член на ООН.
Голяма и успешна масова имиграция.
Обществени вълнения в Хайфа
Но в течение на 3 години след 1953, нищо не вървеше добре.
Израел изпадна от висотата в период на несигурност и безпорядък.
Спадът бе белязан и дори ускорен с оттеглянето на един след друг,
на 3-ма души, които символизираха златните години.
През ноември 1952 г. почина първият президент, Хаим Вайцман.
Големият приятел на Израел, президента Труман, приключи мандата си.
Известни и познати личности напуснаха сцената.
След това имаше друго напускане.
По-внезапно и неочаквано от другите.
Премиерът Давид Бен Гурион подаде оставка.
Кибуц Сде Бокер
Бен Гурион отиде да живее в Сде Бокер, малък кибуц в Негев.
Със заминаването на своя капитан, Израел сега живееше в друг свят.
Той продължаваше да приема всички държавни ръководители,
представители и партийни лидери в Сде Бокер,
оставяйки неговия наследник Моше Шарет без реална власт.
Това увеличи чувството на несигурност и напрегнатост,
което характеризираше следващите няколко години.
Британците все още имаха войски в Египет
да пазят Суецкия канал.
Израелци ги считаха като буфер между тях и египтяните.
Но през 1954 г. настъпи драматична промяна.
Британските войски ще напуснат Суецкия канал
Чърчил спечели вот на доверие в парламента за решението си
да оттегли 80 хил. войници от зоната на Суецкия канал.
След като 72 години държеше в ръцете си този важен воден път,
военните бази на който струваха един милиард долара,
Великобритания ще изведе войските си след две години.
За тревога на много израелци,
президента Насър, новият египетски лидер, склони британците да се оттеглят.
Отношенията между тримата израелски лидери
Моше Шарет, Давид Бен Гурион и министърът на отбраната Пинхас Лавон
ставаха обтегнати и объркващи.
Нашето Министерство на отбраната нареди на един отряд от разузнаването
да взриви инсталации, посолства
и дори кина в Кайро
с надеждата, че Насър ще бъде обвинен от САЩ и Великобритания
и това ще го изолира от Запада.
Това бяха абсурдни действия, чийто резултати щяха да са катастрофални.
Заговорниците бяха арестувани и в два от случаите обесени.
След тази катастрофа Лавон подаде оставка и Бен-Гурион се върна в правителството.
През следващите месеци, Бен Гурион беше
в правителството на Моше Шарет, като министър на отбраната,
и народа отново бе объркан, кой управлява страната.
През ноември 1955, Бен Гурион стана отново министър-председател,
Отново управлението бе в здрави ръце.
През тези години, Израел се изправи пред сериозни проблеми.
Нашите граници бяха дълги и трудно да се охраняват. Нашите съседи бяха враждебни.
Чувствахме се под обсада, имаше усещане за задушаваща изолация.
Преди 1948, палестинските евреи можеха да пътуват до всяка от съседните страни.
От тогава и до днес ЖП линиите стигат до международната граница.
Живеехме в нашия херметически затворен свят.
Заливът Акаба или Ейлат свързва Негев с Червено море,
но при тесния пролив Тиран, египтяните бяха инсталирали оръдия,
което пречеше на Израел да използва този път.
Суецкия канал също бе затворен, не само за израелските кораби,
но и за чуждите кораби, плаващи за Израел под други флагове от 1948 г.
През 1954 г, когато един израелски товарен кораб опита да тества блокадата,
египтяните конфискуваха товара и арестуваха неговия екипаж.
Бяхме изолирани от 2/3 от света като ни блокираха незаконно
на Суецкия канал и при пролива Тиран в залива Акаба.
Но за тези си действия, те не бяха нито възпрени нито критикувани.
Нашите взаимоотношения със СССР от 1947 бяха на сътрудничество,
тъй като нашата обща цел беше края на британското управление.
През 50-те години тази цел вече бе постигната,
и сега руснаците заложиха на подкрепата на арабите през Студената война.
Айзенхауер победи на изборите в САЩ
Айзенхауер не отмени или намали
никои от ангажиментите на своя предшественик Труман
за признаването на страната и за международния й статут.
Той даже увеличи финансовата помощ за нас.
В моите 9 години като посланик в САЩ имах доста взаимоотношения
с държавния секретар на Джон Фостър Дълес.
Никой не се е съмнявал в неговите способности и опит,
но той съчетаваше произнасянето на високи морални принципи
с неговата репутация на неискрен.
Не само враговете, но и приятелите му не го обичаха.
Още отначало Дълес положи много усилия да укрепи позицията на Запада в Близкия Изток.
Посещава Египет, носейки приятелски послания и подаръци,
включително пистолет за генерал Нагиб, лидер на военната хунта,
която детронира крал Фарук и дойде на власт преди година.
Британския министър-председател Антъни Идън, както и американците
положиха доста дипломатически усилия, да спечелят сърцето на арабски свят.
Целта на Дълес бе, да възпре влиянието на руснаците
с няколко договора за отбрана и доставка на оръжие,
които ще блокират Съветското проникване.
През 1955 г, вече съществуваше цяла мрежа от договори за взаимна отбрана
и Израел не бе включен в нито един от тях.
Страната ни изолирана, бе изправена пред огромни проблеми със сигурността.
Нашите граници бяха лесно нарушими на много места.
Скоро банди от професионални терористи,
финансирани и обучени от арабските правителства
проникваха в Израел ден след ден.
Терористичните прониквания и убийства станаха рутинни.
Това бе основната болка на Израел.
Израел отговори на тероризма с наказателни акции
и нападения срещу базите на терористите.
Целта бе всъщност да се принудят Арабските страни
да предприемат мерки, да спрат проникванията от тяхна територия.
Генерал Моше Даян, сега главнокомандващ, създаде специален отряд
под командването на майор Арик Шарон
да извършва израелските наказателни операции.
През октомври 1953, млада майка и двете й деца бяха убити близо до летище "Лод".
В отговор, силите на Шарон нападнаха йорданското село Кибия.
Акцията беше катастрофална.
66 араби бяха убити, включително много жени и деца.
Световната реакция беше безпрецедентно сурова.
Много израелци бяха потресени от акцията в Кибия.
Бе решено, да се внимава в бъдеще и да се избягват цивилни цели.
Въпреки това Съвета за сигурност на ООН, осъди реакцията на Израел,
като игнорира провокациите на арабите.
Не можехме да се съгласим с това.
Никоя страна не може да приеме такова поведение на своите съседи.
Всички други страни в региона имаха 2 фактора, които липсваха на Израел:
Имаха договори за отбрана и източници за доставка на оръжие.
Израел нямаше нито едно от двете.
Нямаше гаранции за съюзничество и подкрепа,
и нямаше източници на оръжия.
Ще е трудно да се разбере, какво се случваше в Израел
без да се има предвид задушаващото чувство на отчаяние и изолация.
Гамал Абдел Насър, който смени Нагиб като президент на Египет,
беше най-непримиримия враг на Израел.
Неговата ясно провъзгласена цел, беше да унищожи Израел
и по този начин да изтрие поражението от 1948,
и да възстанови арабската гордост и египетското превъзходство.
През лятото на 1955 висши съветски емисари пристигнаха в Кайро.
Постигнаха споразумение: Съветски оръжия
чрез Чехословакия в замяна на бъдещи доставки на памук от Египет.
"Срещу кого ще се използват тези оръжия, ако не срещу нас?" попитаха израелците.
След като чух за оръжейното споразумение предприех незабавни действия.
Трябваше да получа гаранции за доставки на оръжия от САЩ.
На следващия ден, отговора който получих от САЩ бе хладен.
Дори, когато изпратих последната ми молба през октомври,
Айзенхауер и Дълес ясно ми обясниха,
че не възнамеряват да ни правят доставки в противовес на съветските оръжия,
най-вече самолетите, които Египет скоро щеше да получи.
Вместо оръжия получих съвет: "Разчитайте на общественото мнение".
"Вярвайте на ООН", или дори по-лош съвет,
"Ако Египет ви притеснява,
дайте му нещо да се успокой, може би част от Негев".
Идеята, че Израел трябваше да пожертва голяма част от Негев беше ужасяваща.
Израел се почувства под обсада и изолация.
Изглеждаше, че няма изход.
Но го намерихме. Труден, сложен и фантастичен.
За първи път в нашата история имахме общи цели с други народи.
Насър си създаде врагове по целия свят, зад пределите на Израел.
На Суецкия канал, собственост на британци и французи,
се гледаше в Египет като символ на чуждия империализъм.
Когато САЩ и Великобритания отказаха да финансират проекта на Насър,
Язовира Асуан, той заповяда на войските си да окупират Канала.
Той каза, сега Канала е наш, ние сме основните акционери.
Насър се върна в Кайро като герой, приветстван от целия арабски свят.
Британците бяха бесни. Подготвиха се за военни действия.
Трябва да е ясно това,
че няма да позволим този спекулативен акт,
застрашаващ оцеляването на много народи, да успее.
Французите бяха окуражени и изненадани от агресивната позиция на Едън.
Франция също зависеше от Канала за петролните си доставки
и почувства, че сега нейната икономика зависи от милостта на Насър.
През лятото на 1956 г. Англия и Франция се сближиха,
и се дистанцираха все повече от САЩ. Френския премиер Гий Моле посети Лондон.
Тук започна голямото разделение с Вашингтон.
"Няма да коментирам действията, на което и да е друго правителство.
"Ние сме решени да намерим всеки възможен, всеки мирен начин,
за мирно споразумение, и вярваме, че това е възможно".
Дълес дълбоко презираше политиката на Насър,
но не бе готов да подкрепи използването на сила срещу Египет.
Държавния секретар Дълес ми каза покровителствено
"Не трябва да се отговаря на насилието с насилие".
Попитах го "С какво може да се реагира тогава на насилието?"
За да предотврати Франция и Англия да започнат война,
Дълес организира конференция в Лондон за всички, които използваха Канала.
Той разработи сложен план,
да задържи международния контрол на Канала, без да засегне Насър.
Антъни Идън си припомни златните си дни от 30-те
и предаде своя опит на новите поколения.
"С диктаторите винаги трябва да плащаш висока цена по-късно,
защото техния апетит идва с яденето".
Френското правителство вярваше, малко пресилено,
че с премахването на Насър, ще могат да си решат проблемите в бунтовническия Алжир.
Насър даваше на Алжирските националисти, ценни оръжия и морална подкрепа.
Това съображение, през есента на 1955, накара Франция,
да достави на Израел нови реактивни самолети.
Израел най-накрая имаше авиационен флот.
Нямахме такъв опит преди.
Имаше много еуфория в Израел, когато през пролетта на 1956,
пристигнаха френски самолети с обучени израелските пилоти.
Британците, бивши наши противници се сближиха с нас повече от всякога.
Все още имаше напрегнато взаимно недоверие,
но във възпирането на Насър, двата народа намериха общ интерес.
На 22 октомври, когато бях в Израел,
Бен Гурион ме дръпна настрана и ми разкри невероятен план.
С главнокомандващия Моше Даян и зам. министъра на отбраната Шимон Перес,
се готвеха да тръгнат на историческа мисия:
Полет до Франция с френски самолет.
Там прекараха 3 дни на секретни срещи с французите.
Към тях се присъедини по-късно британския външен министър Селуин Лойд.
В малкия град Севр до Париж,
трите правителства разработват плана да възпрат Насър.
Бен Гурион с неохота съдейства на англо-френския план,
но големите му предразсъдъци към британците
бяха преодолени, когато външния министър Селуин Лойд,
обеща да използва британските ВВС срещу Насър.
Шимон Перес си припомня съвместния план.
Бен-Гурион се опасяваше, че ако британците са свободни, без ангажимент,
те биха могли да вземат страната на арабите, защото той не се доверяваше на британците.
Антъни Идън, Гий Моле
Англичаните бяха включени.
Французите ги убедиха.
Те видяха в Насър, в известна степен повторение на системата на Хитлер.
Спомням си, като ми казваше, че винаги се боеше от изразите:
"пан-германски, пан-славянски, пан-арабски".
На свечеряване, на 29 октомври,
израелски военни самолети проникнаха в Египет. Синайската кампания започна.
Даян започна с изпращане на батальон парашутисти, дълбоко навътре в Синай
на 64 км от Суецкия канал.
Парашутистите бяха инструктирани да не предприемат действия,
тъй като това бе предимно политическа стъпка, с цел сплашване.
Но те попаднаха в засада на египтяните,
и парашутистите на Шарон претърпяха тежки жертви.
Прохода "Митла"
Да не забравяме, че поехме риск.
Излязохме на война преди французите и англичаните.
Тази война може да се нарече "Войната на 100-те часа".
Израелците се придвижваха разумно и смело.
Една израелска бригада си направи път през почти недостъпен район,
към главната цел: Завладяване на Шарм Ел Шейх.
Великобритания и Франция дадоха ултиматум към Египет и Израел
да се оттеглят на 16 км от Суецкия канал
Но тъй като ние бяхме на много по-голяма дистанция от Канала,
това оттегляне беше абсурд.
Египет отхвърли ултиматума и отказа да се оттегли.
Никой по света не повярва на британските и френски твърдения,
че защитават Суецкия канал, чрез разделяне на силите.
Истината е, че всяка една от трите държави защитаваше своите интереси.
Шарм Ел Шейх, който гледа към пролива Тиран беше завладян.
Египетската блокада бе прекъсната,
и египетските оръдия насочени към пролива вече безполезни.
Главната цел, заради която Израел воюва бе постигната.
Израелските командири заповядаха, да се убиват възможно най-малко египтяни,
но да пленяват или разрушават възможно най-много танкове и въоръжение.
Когато излязоха наяве пълния обхват и последствията от тристранната операция,
се предизвика смут в международната общност.
"Те нямат право да използват оръжия срещу Египет, защото... "
Това бе най-напрегнатия момент след Втората световна война.
Светът бе потресен.
Тук бяха две Западни страни завладяващи Египет,
против политиката и волята на САЩ.
"Аз съм уверен, че ООН представлява надеждите за мир по света.
"Не може да има мир без закон и не може да има закон,
ако правилата са различни за съюзници и врагове".
Израелските сили сега бяха дълбоко в Синай.
СССР отправяше заплахи.
Изведнъж станах мишена на дълбоко международно подозрение и неприязън.
Моята работа бе да обясня, че каквито и да са френско-британските мотиви,
Израел има специална причина:
Нашата сигурност, и тя беше в опасност.
Късно през нощта имаше сесия на Общото събрание на ООН.
Милиони хора, бяха пред техните радио и телевизия.
1 ноември 1956
"Блокиран, обсаден
"Израел единствен сред народите е изправен пред битката за своята сигурност,
на всяко зазоряване и на всяко свечеряване.
"Ние знаем, че Израел предизвиква симпатия, когато не отвръща на атаките
и международното обществено мнение е много важно за нас.
"Затова в много случаи, погребваме жертвите, лекуваме ранените,
"стискаме зъби и подтискаме нашия гняв
"с надеждата, че тази сдържаност ще предотврати следващи нападения.
Но понякога правото и задължението за самосъхранение
надделява в окончателното и неохотно решение".
Ето го и парадокса в ООН, след аплодираха бурно речта,
Общото събрание гласува срещу нас с около 69 към 3.
ООН нареди Великобритания, Франция и Израел да спрат военните действия.
Даг Хамаршелд, генералния секретар, дори заплаши да подаде оставка.
Будапеща, 1956
Но двойни стандарти съществуваха.
Не бе наложена никаква американска или международна санкция на СССР,
докато бе зает в този момент, да потушава брутално националното въстание в Унгария.
Руснаците стреляха по унгарците, докато цинично осъждаха Британия, Франция и Израел
за това, което те наричаха "агресия срещу Египет".
Събитията в Унгария, усложниха позицията на президента Айзенхауер,
най-вече защото той беше в кулминацията на своята кампания за преизбиране.
Неговият вицепрезидент по това време Ричард Никсън си спомня:
При тези обстоятелства, ако не бяхме в година на изборите,
и ако нямахме ситуацията в Будапеща, Унгария,
не се съмнявам, че щяхме да подкрепим
британците, французите и израелците, които защитаваха своите интереси.
САЩ упражни строг икономически натиск над своя съюзник от II св. война, Англия.
Те поискаха незабавното и безусловно прекратяване на огъня.
Англо-френската операция приключи едва започнала.
Англия и Франция изоставиха тяхната авантюра в Суецкия канал.
Това беше последната им поява в историята като суперсили.
Израел не бе готов да следва примера на Англия и Франция
и безусловно да се оттеглим.
По моя препоръка израелското правителството реши
да се оттегли от целия Синай с изключение на Шарм Ел Шейх и ивицата Газа
и да се бори енергично за постигането на две цели:
Свободно преминаване през пролива и мироопазващи сили на ООН в Газа,
да предотвратят терористичните атаки срещу Израел.
Министър-председателя Бен Гурион, не ми облекчи положението,
когато произнесе изключителна реч на 7 ноември.
Той заяви, че Израел няма да се откаже от завладяната територия в Синай
и няма да позволи нито един не израелски войник, включително и международни сили,
да стъпи в този район.
Заяви, че Шарм Ел Шейх е бил част от еврейското царство в древни времена,
според гръцки историк, за който никой не бе чувал.
Понякога при Бен Гурион емоциите надделяваха над разума,
но това винаги бяха кратки моменти.
Беше очевидно, че той няма да може да запази тази позиция пред международния натиск.
Намекнах за тази политика в своята реч пред Общото събрание на ООН:
"Има начин за оттегляне, който ще направи подновяването на конфликта неизбежно.
"Има начини за оттегляне, които ще направят подновяването на конфликта почти невъзможно.
"Естествено, ние препоръчваме вторият начин
"и сме готови да обсъдим начини за неговото прилагане... "
За първи път почувствах, че имаше благоразположение.
Ивицата Газа, която израелските войски окупираха в Синайската кампания
бе източник на много терористични атаки, че да се върне лесно на Египет.
Също така усетих, че можем да върнем Шарм Ел Шейх
в замяна на вдигането на египетската незаконна блокада
и свободно преминаване ще бъде гарантирано през пролива Тиран.
"... делегацията на Израел е готова по всяко време. Благодаря ви".
Развих тази тактика в двете ни посолства
в продължение на четири напрегнати и решителни месеца,
Получих много подкрепа от лидерите на Сената
особено от сенатор Линдън Б. Джонсън, който каза на президента Айзенхауер,
че ще му се противопостави, ако администрацията на САЩ
продължава да атакува Израел.
Друга възможност се отвори чрез намесата на Лестър М. Пиарсън,
министъра на външните работи на Канада.
Той предложи да се създаде ново измерение на международната отговорност.
Той предложи за създаване на мироопазващи сили на ООН,
чиято първа задача ще бъде, да отидат при пролива Тиран.
Големият пробив бе постигнат на 11 февруари 1957,
когато получих исторически меморандум от държавния секретар Дълес,
който гласеше: "Залива Акаба се счита за международни води,
"никоя страна няма право да възпрепятства свободното корабоплаване".
Също така гласеше "Газа е източник на терористична инфилтрация.
"Войските на ООН трябва да бъдат разположени там,
да бъдат на границата между ивицата Газа и Израел".
Ние успяхме и по двата въпроса, заради които отидохме на война.
През пролетта на 1957, войските на ООН пристигнаха най-накрая,
под командването на канадския генерал Бърнс.
Меморандумът на Дълес също обеща да се изпратят войски на ООН в Шарм Ел Шейх
да се осигури свободното корабоплаване в пролива Тиран.
Дойде времето нашите войски да се оттеглят.
Израелските сили, сега можеха да се оттеглят от Синай, с високо вдигнати знамена.
През април 1957 американски петролен танкер пристигна в Ейлат.
Дълес ми обеща да изпрати американски кораб през пролива, и ето дойде.
Един не романтичен символ на политическата победа,
откриването на моретата за Израел,
установяване за първи път, на морски път между Израел и Източна Африка,
Персийския залив и Азия.
Синайската кампания имаше съвсем различни резултати
за Британия и Франция от една страна,
и за Израел от друга страна.
Британците и французите останаха с празни ръце, унизени,
и тяхната позиция в света се промени необратимо и отслабна.
Този провал бе причината за падането на Антъни Идън.
Бе потвърдено, че Великобритания вече не е доминиращ фактор
в световната дипломация и стратегия.
Франция, по-амбициозна, превъзмогна поражението си, като търсеше герой,
и върна Шарл Де Гол,
които поведе политиката на неговата страна по независим път.
Де Гол научи, че в решителни моменти не може да разчита на САЩ.
Това ги унищожи, и това бе един от отрицателните резултати,
унищожи намеренията на Франция и Англия
да играят важна роля в района или в Персийския залив.
Защото ги изтласкахме назад и не можеха да изпълняват подобна роля,
и ние трябваше да поемем отговорност и да играем тази роля.
При тези обстоятелства, президента Айзенхауер години по-късно,
в средата на 60-те години каза, че това бе лошо решение.
Имаше справедливост в това противопоставяне,
защото Великобритания и Франция от една страна
и Израел от друга, действаха на различни нива на обосновка.
През 1960, като председател на института "Вайцман"
организирах първата конференция в Реховот,
която доведе стотици лидери от развиващите се страни,
заедно с водещи учени от всички краища на света.
Мнозина, включително и нашия първи външен министър Моше Шарет,
мислеха, че нашето сближаване с британските и френски империалисти,
ще увреди отношенията ни с Третия свят,
но се случи обратното.
През първите 12 години на съществуване,
само един държавен глава, У Ну от Бирма посети Израел.
Четири държавни глави от Третия свят пристигнаха на конференцията в Реховот.
Нарушихме дипломатическата блокада.
Водата е от жизнено значение за съществуването на Израел.
Националният акведукт, беше голям инженерен проект,
във времето на големи инженерни проекти.
Гигантския проект, които трябваше да доставя вода от находищата на север
до където бе необходимо, навсякъде.
Това бе само едно многото постижения.
Друго постижение бе петролопровода започващ от новооткрития Ейлат,
по целия път от Червено море до бреговете на Средиземно море,
така зависимостта на света от Суецкия канал бе намалена.
Имаше също така увеличено строителство на жилища.
През десетилетието след Синайската кампания,
бе време когато израелците за разочарование на някои,
започнаха да живеят нормално или абсурдно като другите народи.
Имаше мир, относителен разбира се,
но достатъчен да даде на Израел най-спокойното десетилетие.
Най-накрая пристигаха имигранти в големи и стабилни количества,
Израел бе ангажиран отново с основната си цел.
Имаше културен разцвет.
Модерният Израел се самоопределяше.
Имаше национална треска по археологията в това десетилетие.
Като че в изследването на останките от тяхното минало,
израелците откриват смисъла в подновеното присъствие в тези земи.
Те намериха този смисъл не в далечното, а в близкото минало.
Адолф Айхман бе чудовищния ефективен ръководител,
назначен от Хитлер за изтребването на европейското еврейство.
Една сутрин през май, премиера Бен Гурион ми каза,
че иска да пътувам с израелски самолет до Буенос Айрес,
да участвам в честването на независимостта на Аржентина.
Самолета на връщане, щеше да доведе Айхман, заловен от израелски агенти.
Самолета се завърна с Адолф Айхман против неговата воля.
Той бе изправен пред съда в Ерусалим.
Той бе съден в името на 6-те милиона безмълвни жертви на Холокоста.
Делото бе излъчено по ТВ и радиото по целия свят, но това не бе показен съд,
а съд верен на най-високите принципи на справедливост.
Габриел Бах, магистрат от Върховният съд, беше тогава помощник-прокурор в процеса.
Никога няма да забравя, първият момент на процеса.
Гидеон Хаузнер главен прокурор
Усещах, че делото е не само справедливо, но и правилно.
И за мен изведнъж значението за създаването на държавата Израел,
стана по-осезаемо и ясно, от всяко друго преживяване, което съм имал.
Ден след ден свидетелите излагаха факти, често изопачавани,
понякога без да могат да издържат оживяването на техните спомени.
Ефекта на техните показания върху слушателите бе дълбок и понякога смущаващ.
"Отстранете този човек, моля за тишина".
В един момент бях на път да се срина.
Това беше, когато разпитвах свидетел от Унгария,
човек, които бе подведен от дяволския план на Айхман
да се качи на един от влаковете за Аушвиц
мислейки си, че пътува към място за летен отдих.
"Слязохме от влака, германците наредиха
"мъжете и момчетата над 14 години на дясно.
"Жените, момичетата и малките деца на ляво.
"Аз стоях там с моя син, когато жените изчезваха от ляво.
"Един прецизен немски офицер се приближи до мен и ме попита, на колко години е сина ти.
"Казах му, че е на 12 години, и той попита: Къде е майка му?
"Тичай към майка си! И когато момчето побягна,
"си мислех, как ще намери майка си, сред толкова много жени.
"Дъщеря ми носеше червено палто, и когато погледнах,
"все още виждах една малка червена точка, изчезваща в далечината.
"Това ме успокояваше, че жена ми е също там.
"Когато тръгнах на дясно, червената точка ставаше все по-малка.
"Никога не ги видях отново".
Случайно, бях купил на дъщеря ми, която е на две и половина години,
червено палто, две седмици преди това.
Когато чух това, заедно с другите хора в залата,
бях като парализиран. Не можех да задам никакви други въпроси.
За израелците, делото Айхман бе една свещена драма.
Неговата цел, надхвърляше това, да се възстанови историческата справедливост.
То показа с ярка светлина, значението и необходимостта на еврейската държава,
както и значението да бъде защитавана.
Бен Гурион не бе от хората, ръководещи се от общественото мнение.
Въпреки нейната непопулярност, той следваше политика на помирение с Германия.
"На една историческа конференция в Ню Йорк
премиера Давид Бен Гурион се среща
"с западногерманския канцлер Конрад Аденауер
в търсене база за помирение на народите си".
Аденауер се нуждаеше от одобрението на Израел,
което щеше да даде международна легитимност.
Бен Гурион се нуждаеше от германската икономическа подкрепа,
което ще помогне Израел да оцелее
и оцеляването на Израел всъщност бе триумфиращия отговор над хитлеризма.
"Моят народ не може да забрави миналото си,
"но ние помним миналото, не за да потънем в тъга,
"а за да не се случи отново".
"Казах в Кнесета, парламентът на Израел, през миналото лято,
"че днешна Германия, не е Германия от миналото.
"След среща с канцлера, съм убеден, че тази преценка е правилна".
Отношенията със следвоенна Германия, докосва най-дълбоките чувства в Израел.
Много израелци не искат никакви контакти с Германия,
още по-малко дипломатически, които все още не съществуват.
Когато западногерманският министър на отбраната
Франц Йозеф Щраус посети Израел през 1962
той бе сърдечно посрещнат от Даян и Перес от името на правителството,
но не и от обществеността.
"Не си добре дошъл"
Щраус, отивай си!
Менахем Бегин осъди всякакви контакти с Германия като "отвратителни".
Поведението на някои германци, даваше основание за такова твърдение.
Бе известно, че германски учени, без разрешение на тяхното правителство
съдействат на египетската ракетната програма.
През 1960, Бен Гурион отиде да наблюдава военни маневри в Негев.
Не много хора знаеха, че много от оръжията, включително самолети,
идваха в Израел от Германия.
За Бен Гурион, непрестанно посветен на сигурността на Израел,
нямаше съмнение за нуждата от получаването на тези оръжия.
Все пак, това бе кратък епизод в историята на Израел.
Германците искаха да съхранят сделката в тайна,
поради страх от провокиране на арабите.
Когато през 1965, тайната бе разкрита, веднага прекъснаха доставките.
Те предложиха да компенсират Израел в дипломатическата сфера.
Д-р Курт Биренбах, личен представител
на германския канцлер Ерхард, пристигна в Израел.
В качеството си на заместник-премиер, бях помолен от Леви Ешкол и Голда Меир
да договоря условията на немско-израелски договор.
Ние постигнахме споразумение и аз трябваше да го представя в Кнесета.
В страната емоциите се повишаваха,
но това, което бяхме научили от Бен Гурион
че решителното опровержение на Хитлер, ще е трайната сигурност на евреите,
надделя.
През август 1965 първият германски посланик,
Ролф Паулус, представи акредитивите си.
По улиците, страсти и спомени оказваха своето влияние.
В това време Бен Гурион беше вече в истинското си оттегляне в Сде Бокер.
Посещаваха го важни лица от всички краища на света.
Конрад Аденауер, който също се бе оттеглил, бе един от тях.
Срещата между двамата беше много сърдечна.
Горчивият период в историята на двата народа,
въпреки че никога няма да бъде забравен, бе затворен.
Леви Ешкол, наследника на Бен Гурион, беше популист и практик.
Той бе човек на мира, главен архитект на икономиката на Израел.
Той трябваше да решава съдбата на Израел в периода на най-голяма опасност.
Животът не изглеждаше да е в опасност през пролетта на 1967 г.
Нищо не показваше, че е надвиснала опасност от война.
На 5 май 1967 получих доклад от разузнаването,
където недвусмислено твърдяха,
че няма реална опасност от война.
Египетската армия на Насър участваше във военна авантюра,
която самия той бе предизвикал в Йемен.
Докладът посочваше, че Арабския свят е разделен от разногласия
и не могат да действат заедно.
През 60-те години имахме постоянни проблеми с сирийците.
Обстрела на наши земеделски селища, от Голанските възвишения, станаха рутинни,
както и средствата с които решавахме проблема.
Бронирани трактори проникваха в демилитаризираната зона,
която официално разделяше нашите страни.
Размяната на артилерийски обстрел беше обичаен.
През април 1967 имаше въздушен сблъсък със сирийците.
Нашите френски самолети надделяха над сирийските руски самолети
и свалиха 6 самолета "Миг".
Това бе победа на израелските над сирийските пилоти.
Сирия постоянно провокираше Израел с тероризъм
и не желаеше да понася израелските наказателни акции.
Сирия се обърна към Египет с думи прости: "Помогнете ни, изпълнете си думата".
Съветския съюз информира Сирия,
че Израел планира да завземе Дамаск с изненадваща атака.
СССР каза на Египет, че е отговорен за отбраната на Сирия.
В тази кампания от злонамерена дезинформация,
СССР създаде първата брънка от смъртната верига.
Парада през 1967 на Деня на независимостта в Йерусалим, не беше забележителен.
Нито едно от страховитите оръжия на Израел не бе показано,
изпращахме сигнали за нашите мирни намерения към арабите.
Докато гледах парада спокойно, се приближи военен пратеник,
и ми даде малка бележка към премиера Ешкол,
Главнокомандващият Рабин и до мен, с много кратко съобщение,
че трябва да знаем, че последните данни от Египет показват,
че голям брой египетски войски се придвижват към Синай
и ще изискват скоро да се евакуират войските на ООН.
В Деня на независимостта на Израел, египтяните обявиха извънредно положение,
организираха парад в Кайро, и изпратиха 2 бронирани дивизии в Синай,
2 дни след това Насър изиска пълно оттегляне на войските на ООН от Синай.
Дали Насър ще иска да поднови блокадата на залива Акаба,
за което толкова здраво воювахме през 1956?
Ако Насър затвори пролива отново, войната ще е повече от възможна,
ще бъде сигурна.
Translation ZALMEN BEHAR
Израел: Раждането на една нация
Растежът на държавата 1956- 1967